Cinstitu-i prost ºi prost e cel cinstit! Ce mi-e slut, ce mi-e frumos,
Prin duhoare ºi prin pâclã Sã plutim în sus ºi-n jos!
Când fi-vom iar, tustrele, noi, Sub fulger, trãsnete ºi-n ploi?
Când zurbaua s-a sfârºit, Cel învins c-a biruit.
- Va fi-nainte de-asfinþit? - În care loc?
În bãlãrii.
Pe Macbeth spre a-l întâlni...
MACBETH
Tragedia lui MACBETH de William Shakespeare
Regia: ROMAN POLANSKI
Traducerea: Dappon (alfiaro@yahoo.com)
- Cine e omu-acesta plin de sânge? - Salut, viteaz prieten!
Dã seama regelui de mersul luptei Din care vii.
Macdonwald cruntul, înrãit rebel, Primi-ntãriri din insule, din vest,
Zâmbind Fortuna þintei lui drãceºti.
- Însã Macbeth viteazul... - E vrednic de-al sãu nume.
Îºi taie drum ºi-ntâmpinã pe ticãlos.
Nu-i strânge mâna, nu-ºi ia bun rãmas,
Ci-l descusu din fãlci pânã-n buric.
O, vrednic vãr!
Când regele norveg prinzând prilejul
Cu spor de oºti ºi arme noi cãlite Dã iureº iar.
ªi cãpitanii noºtri, Macbeth ºi Banquo, s-au temut?
Da.
Precum un leu de iepuri, ªi de vrãbii - un vultur.
La fel de bine-þi stau ºi rãni, ºi vorbe: Simt izul cinstii-n ele.
Îngrijiþi-l!
- Domnul sã-l apere pe rege. - Ce veºti aduci, o, vrednic than?
Norgegia, cu oºti cumplit de mari
ªi sprijinit, de-acel miºelnic Than Cawdor, trãdãtor,
A dat nãvalã peste noi, Dar mirele Bellonei, Macbeth...
L-înfruntã-n luptã dreaptã piept la piept ªi fier în contra fierului rebel îi frînge-avântul
ªi în sfârºit, izbânda, A noastrã este!
Sfântã bucurie!
Iar Than de Cawdor n-o sã mai mã-nºele În ce-am mai sfânt,
Cãci morþii am sã-l dau îndatã!
ªi-n fostu-i rang...
pe Macbeth îl aratã!
O zi atât de cruntã ºi de cinstitã, n-am vãzut...
Dar cine sunt
Aceste iezine stranii în portul lor De parcã nu-s fãpturi de pe pãmânt?
Vorbiþi-mi de puteþi: voi cine sunteþi?
Macbeth, mãrire þie! Mãrire þie, than de Glamis.
Macbeth, mãrire þie, cãci vei fi rege!
Pe sfântul adevãr: sunteþi nãluci? Sau tocmai ce pãreþi a fi?
Slãvind pe treapta-i de-azi pe soþul meu, Vestindu-i noroc mãreþ ºi-un viitor regesc,
L-aþi uluit.
Iar mie nu-mi vorbiþi.
Dar dacã ºtiþi citi-n sãmânþa vremii,
Spunând ce bob dã rod, ce bob e sterp,
Vorbiþi-mi, nu cerºesc hatârul vostru ªi nici de ura voastrã nu mã tem.
Slavã! Slavã! Mai mic decât Macbeth, mai mare totuºi!
Mai fericit, dar nu cu-atât noroc!
Pãrinte-al unor regi, dar rege nu!
Macbeth ºi Banquo, slavã vouã!
Mãrire vouã, Banquo ºi Macbeth!
Mai staþi, obscure-oracole, ºi-mi spuneþi:
Murind Sinel, sunt than de Glanis, ºtiu!
De Cawdor, însã, cum?
E-n viaþã Cawdor, ºi-i merge-n plin.
De ce cu o profeticã-nchinare, Pe-acest câmp ars ne-opriþi din drum?
Unde-au pierit?
În aer...
Ca suflarea-n vânt s-a dus Pãrelnicul lor trup.
Dar fost-au ele-aievea cum vorbim?
Sau am mâncat din rãdãcina rea Ce mintea þi-o-nrobeºte?
Copiii tãi sã fie regi!
Tu, rege! ªi-au spus ºi than de Cawdor! Nu-i aºa?
În vorbã ºi-ntr-un glas.
E-n viaþã Cawdor...
Iar sã fiu rege, eu,
Nu-i de crezut...
Cum nici de Cawdor" nu-i.
A biruinþii tale ºtire L-a fericit pe rege.
ªi citind de vajnica ta luptã cu rebelii,
Uimirea ºi-ncântarea se-ntreceau În sinea lui sã þi se dãruiascã.
Suntem trimiºi De-al nostru domn ºi rege-a-þi mulþumi,
Dar nu sã-þi rãsplãtim.
ªi-n semn, deºi mai mari cinstiri din parte-i, Rugatu-m-a sã-þi spun:
Eºti than de Cawdor
Cum?
Nu minte dracul?
Dar thanul n-a murit.
De ce sã-mbrac veºminte de-mprumut?
Nu a murit cel care than a fost, Dar viaþa lui e sub osândã grea.
Trãdarea lui l-a prãbuºit, Cãci doveditã-i ºi mãrturisitã.
ªi Glamis, ºi than de Cawdor.
De-abia acum urmeazã ce-i mai mãreþ.
Vã mulþumesc de trudã.
Nu crezi acum cã-þi vor fi regi copiii,
Când cele ce m-au înãlþat de Cawdor Le-au profeþit ºi lor?
Crezând orbeºte,
Te poþi aprinde ºi râvneºti la tron,
Fiind ºi than de Cawdor...
Ades ai beznei soli, ca sã ne piardã, Grãiesc cinstit,
Ne mânã cu nimicuri, Ducându-ne spre cel mai greu pãcat...
Acest îndemn de dincolo de fire Nu poate fi nici rãu,
nici bun...
De-i rãu, de ce mi-e dat zãlog de biruinþã Un adevãr dintru-nceput?
Sunt than de Cawdor.
Iar dacã-i bun...
De ce mã-mbie-un gând,
De-al cãrui chip mi se zburleºte pãrul,
Iar inima viteazã Îmi bate-n piept înnebunitã?
Groaza unei clipe Mai micã e decât a-nchipuirii.
Iar mintea-n care omorul e doar gând Îmi zguduie-ntr-atât fãptura toatã,
Cã-n îndoieli, simþirea ei
Se pierde ºi tot ce nu-i,
E-aievea pentru ea!
Vã foarte mulþumesc.
Fârtatul nostru-i dus pe gânduri...
Când soarta mã vrea rege, soarta poate Sã mã-ncunune fãrã sã mã miºc.
Viteaz Macbeth...
Suntem l-a ta poruncã!
Vã cer iertare... Mã frãmântau în gând uitate lucruri...
La rege sã pornim!
Trãiascã regele!
Nimic în viaþã nu i-a stat mai bine Ca felul cum s-a lepãdat de ea.
El a murit parcã-nvãþat sã moarã, Ca unul ce-ºi aruncã darul vieþii ca pe-un nimic
Nu-i meºter pe-astã lume A minþii tainã-n chipuri s-o citeascã
A fost un than în care mi-am fost pus Încrederea mea toatã.
Slavã þie, tu care vei fi rege!"
Am crezut nimerit sã-þi împãrtãºesc aceasta,
scumpã tovarãºã a mãririi mele,
ca sã nu fii lipsitã de partea ta de bucurie, neºtiind de mãrirea ce-þi este fãgãduitã.
Pãstreaz-o în taina inimii tale, ºi rãmâi cu bine..."
Eºti Glamis, eºti ºi Cawdor...
ªi vei fi ce þi s-a fãgãduit.
Dar firea ta-i prea plinã
De laptele-omeneºtii duioºii, S-aleagã drumul care-i cel mai scurt.
Mãrire vrei...
Ai râvnã, Dar n-ai ºi nendurarea ce-o-nsoþeºte.
Ce vrei mai aprig, vrei pe sfinte cãi,
N-ai vrea sã-nºeli, dar ceri câºtig nedrept.
Vino atunci, sã-þi torn voinþa mea-n auz.
Slavã, Macbeth! Mãrire, than de Cawdor!
O vrednic vãr!
Pãcatul nerecunoºtinþei mele M-apasã greu ºi-acum.
M-ai depãºit atât de mult,
Cã nu te poate-ajunge A rãsplãtirii agerã aripã.
Credinþa ºi-ascultarea ce-þi închin Prin chiar plinirea lor sunt rãsplãtite,
- Iar partea ta-i sã iei ce-þi datorãm. - Bine-ai venit!
Eu te-am sãdit ºi-am sã te-ajut sã creºti...
Meritul tãu, Banquo, nu-i mai prejos,
Mã lasã la piept sã mi te strâng.
De-oi creºte-acolo, al tãu sã fie rodul!
Voi fiii, rude, thani, mãriri din preajmã-mi,
Aflaþi cã las urmaº la tron
Pe-ntâiul meu nãscut, pe Malcolm...
ªi cã-l numesc de-aci-nainte,
Prinþ de Cumberland!
Mãrire, Prinþ de Cumberland!
Spre Inverness!
ªi sã legãm acolo Mai strâns prietenia dintre noi!
Eu crainic vreau sã-þi fiu, sã-ncânt auzul Soþiei mele cu sosirea ta.
- Îngãduie-mi sã plec. - O, Cawdor vrednic!
E-un neam fãrã pereche...
Prinþul Cumberland!
E-un prag, într-adevãr, De care sau mã-mpiedic, sau îl sar!
Îmi stã în drum.
Macbeth! Macbeth!
V-ascundeþi focul, stele,
Nu luminaþi în bezna poftei mele...
Mãrite Glamis... Vrednic Cawdor.
Ursit sã fii mai sus decât ce eºti!
Rãvaºul tãu departe m-a purtat De oarba zi de azi
ªi-n astã clipã simt tot ce va sã fie.
O, prea iubita mea...
La noapte vine Duncan!
- ªi când pleacã? - Pe mâine-ar vrea.
O, soarele nicicând Aceastã zi de mâine n-o s-o vadã!
Stãpâne, chipul tãu e-o carte-n care Ciudate lucruri poate-un om citi.
Sã ne-ngrijim acum de cel ce vine,
ªi las' pe mine isprava acestei nopþi.
Mai stãm de vorbã noi...
ªi fruntea sus, Cã-i primejdios s-arãþi pe gânduri dus.
Iar restul, am eu grijã!
A rãguºit ºi corbul Ce croncãne sosirea-ntr-un ceas rãu
A regelui sub zidurile noastre.
Voi, duhuri, ce daþi gânduri ucigaºe,
Stârpiþi femeia-n mine
ºi turnaþi-mi Din creºtet pânã-n tãlpi cruzime oarbã!
Vârtos sã-mi fie sângele! Cãinþa Nu-ºi afle-n el nici loc, nici drum! Iar mila
Sã nu-mi clinteascã, ispitindu-mi firea, Cumplitul scop, ca nu cumva sã preget!
Frumos e aºezat acest castel,
Iar aerul uºor ºi lin, ne-mbie Molatecele simþuri.
ªi vino, deasã noapte, Te-mbracã a iadului fum negru,
Sã nu vadã pumnalul meu tãios ce ranã face!
ªi nici, pândind prin vãl de bezne, cerul Sã-mi strige: Stai! Stai!
O, nobila mea gazdã, La noapte-þi voi fi oaspe.
În veci te voi sluji...
Dã-mi mâna!
Sã mergem la stãpânul casei!
Drag mi-i ºi nu voi conteni sã-l ocrotesc.
De s-ar sfârºi de tot, când s-a fãcut, Mai bine-i cât mai grabnic sã se facã!
De-ar fi scutit omorul de urmãri
ªi, sãvârºit, izbânda ºi-ar pãstra-o!
De-ar fi aceastã loviturã totul, ªi-aici i-ar fi-nceputul ºi-ncheierea!
Atunci pe-acest liman ºi vad al vremii
Mi-aº pune-n joc ºi viaþa de apoi...
Cinste gazdei acestei case!
Dar pricini de-astea-s judecate-aci.
Noi dãm doar sângeroase-nvãþãturi
Ce se rentorc, ºtiute, sã loveascã Pe-nvãþãtor.
El e aici ºi-i sfânt de douã ori:
Îi sunt supus ºi-i sunt ºi rudã,
Douã tari temeiuri în contra faptei.
ªi fiindu-i gazdã,
Sã-i apãr, trebui', pragul de tâlhari, iar nu sã scot chiar eu cuþitul!
ªi-apoi...
Duncan s-a dovedit atât de blând ca rege!
ªi-atât de drept, în naltu-i loc, a fost,
Cã darurile lui ar veºteji Ca îngerii cu glasul lor de trâmbiþi
Pãcatul greu al omorârii sale.
Iar mila, prunc plãpând ºi gol,
Pe-aripi de vifor, heruvim cãlare, Pe nevãzuþii vijeliei cai,
Va nãluci-n privirea tuturora Grozavul fapt ce-neacã-n lacrimi vântul.
ªi nu am pinteni Sã-mi îmboldeascã gândul.
Ci râvnã numai,
Ce s-avântã-n ºa ºi cade-n gol...
De ce-ai ieºit?
De mine n-a-ntrebat?
Nu ºtii cã da?
Nu mergem mai departe-n treaba asta.
El m-a cinstit chiar ieri.
La mic ºi mare Mi-am dobândit o faimã fãr' de preþ.
S-o port, se cade-n strãlucirea-i nouã,
ªi nu s-o lepãd prea curând.
Fu beatã nãdejdea-n care te-ai împãunat?
ªi-a adormit de-atunci?
ªi se trezeºte, privind atât de veºtedã ºi palã La ce fãcea atât de bucuros?
ªtiu azi ce preþ sã dau pe-a ta iubire.
Te temi sã fii ºi-n faptã ºi-n virtute Acelaºi ca-n dorinþã?
Dã-mi pace, rogu-te!
Iar ca sã fii mai mult decât ai fost, Sã mi te-arãþi mai mult decât un om?
Întocmai ca motanul din zicalã?
Cutez sã fac tot ce e vrednic de-un bãrbat.
Nu-i om cel ce se-ncumetã mai mult!
Ce fiarã Te-a-mpins aceste planuri sã-mi destãinui?
Erai un om când cutezai s-o faci,
Iar ca sã fii mai mult decât ai fost, Sã mi te-arãþi mai mult decât un om!
Mãrire, than de Cawdor!
Dacã dãm greº?
Dãm greº!
Adunã-þi tot curajul într-un gând ªi nu dãm greº!
Eu i-ameþesc pe-ai sãi însoþitori Cu bãuturi, într-o aºa mãsurã,
Încât al minþii paznic, amintirea, Un fum va fi...
Se va preface-ntr-un cazan de spirt.
Iar când în somn porcesc ei zac beþi morþi,
Ce lucru n-o sã fim în stare-a-i face Noi doi lui Duncan cel lipsit de pazã?
Sã faci numai feciori,
Cã firea ta viteazã e menitã Bãrbaþi a plãmãdi.
- O fi târziu, bãiete? - Apune luna. N-am auzit bãtând.
- E miezul nopþii, deci. - Cred cã-i trecut.
Ia-mi spada...
În cer se fac economii
ªi-au stins toate feºtilele.
Ia-mi ºi-asta...
M-apas-un somn de plumb... N-aº vrea s-adorm.
Puteri miloase, nãbuºiþi în mine Ispitele drãceºti,
Pe care firea în clipa de-odihnã mi le-mbie.
Cine vine?
Un prieten.
Cum? Tot nu dormi? Dar regele-i culcat.
A fost voios nespus.
Cu daruri mari I-a rãsplãtit pe slujitorii tãi.
Luatã-n pripã, Primirea noastrã are multe lipsuri.
Prea bine...
Azi-noapte le-am visat pe ursitori...
- Þi-au spus destul de drept. - Le-am ºi uitat.
Când însã vom avea rãgaz vreo clipã,
Sã mai vorbim de treaba asta, totuºi!
- De nu þi-e greu. - Oricând binevoieºti.
Va fi o cinste pentru mine.
Cercând sã am mai mult, nu pierd nimic.
Þi-ascult povaþa.
Odihnã bunã, deci, pânã atunci.
Îþi mulþumesc.
La fel, domniei-tale!
Pumnal o fi ceea ce vãd în faþã-mi?
ªi-ntors spre mâna mea mânerul sãu?
O, vino!
Sã te strâng în pumnul meu!
Eu nu te am, deºi mereu te vãd.
Nu s-ar putea, vedenie fatalã,
Precum te vãd, la fel sã te ºi simt?
Sau eºti pumnalul minþii mele, numai?
Nãluca unui gând trudit ºi-n flãcãri?
Te vãd aievea totuºi,
Ca pe-acesta pe care-acum din teacã-l trag.
Mi-arãþi ºi calea ce mi-am fost ales
ªi-unealta care-ar fi s-o folosesc...
Mi-e vãzul printre celelalte simþuri Un pãcãlici?
Sau el e mai presus?
Încã te vãd...
Pe fier ºi pe prãsele Sunt stropi de sâge-acum,
ªi nu erau...
Dar asta nu-i!
E fapta sîngeroasã Ce-n ochii mei ia chip astfel.
Acum... Pe-o faþã-a lumii firea pare moartã.
ªi-omorul hâd trezit de-al sãu strãjer, de lupul
Care-ºi urlã paza, iatã...
Cu pas furiº, cu mersul lui Tarquinius,
Spre þinta sa ca un strigoi se-ndreaptã.
Pãmântule, tu trainic ºi temeinic,
Sã n-auzi paºii mei ce cale iau
De teamã ca nici pietrele din tine Sã nu-ºi ºopteascã încotro mã duc.
Sã n-auzi, Duncan!
Ceasul care bate la cer te-ndeamnã
Sau te abate-n iad!
Mã tem cã s-au trezit ºi, vai! Nimic nu s-a fãcut.
Nu fapta, încercarea ne-ar pierde!
Ascultã!
E bufniþa, e clopotarul sorþii
Ce-ºi cântã fiorosul noapte bunã...
Bãrbate?
S-a fãcut!
Ai auzit?
Doar greierii cântând ºi plânsul cobei.
- Vorbit-ai? - Când? Când coboram?
- Da. - Auzi...
- În camera de-a doua cine doarme? - E Donalbain.
Priveliºte cumplitã!
Ce gând smintit sã spui Priveliºte cumplitã!"
Mi s-a pãrut c-aud un glas strigând: Nu mai dormi!
Macbeth ucide somnul."
Nevinovatul somn, cel ce desface Fuiorul încâlit al grijii...
El, moartea vieþii fiecãrei zile, El, scaldã grelei trude ºi balsamul
Durerii sufleteºti, ºi-a doua mamã A marii firi, iar la ospãþul vieþii...
- Ce vrei sã spui? - Nu mai dormi, striga mereu prin sãli,"
Ucis-a Glamis somnul...
ªi de aceea, N-o sã mai doarmã Cawdor niciodatã.
- Macbeth de-aceea nu va mai dormi!" - Dar cine a strigat aºa?
De ce puterea mândrã-þi iroseºti, Gândind bolnãvicios
asupra faptei?
Vino!
Ia-þi apã, spalã-þi de pe mâini Spurcatele dovezi!
Vino...
De ce-ai luat pumnalele? Acolo-i locul lor!
Napoi cu ele!
Nu mã mai duc!
Când mã gândesc la ce-am fãcut, mi-e groazã ªi nu pot sã mai vãd.
Nevolnic suflet...
Sã-mi dai pumnalele!
De sângereazã,
boiesc pe-obraji pe paznici,
Sã parã vina lor...
Dar unde bate?
Cu mine ce-i? Tresar la orice zgomot.
Ce-s mâinile acestea?
Îmi scot ºi ochii!
E-n stare oare marea lui Neptun Sã-mi spele mâinile de sânge?
Nu!
Ci mâna mea va-mpurpura talazul Oceanelor întinse ºi îndatã,
Din verde-n roºu-l va preface!
Mi-e mâna ca ºi-a ta.
Dar mi-e ruºine Sã port un suflet pal.
C-un strop de apã ne spãlãm de faptã.
E-atâta de uºor...
Sã megem în iatacul nostru!
Ia-þi un veºmânt de noapte ªi nu cumva sã fim gãsiþi de veghe!
Nu fi atât de jalnic dus pe gânduri.
De n-aº mai ºti de-omor ºi nici de mine!
Iar baþi! îl scoli pe Duncan!
O, dacã-ai face-o...
Ãsta zic ºi eu cã bate!
Dacã portarul iadului ar fi un om, i-ar ieºi peri albi întorcând cheia.
Cine-i acolo? În numele lui Belzebut?
Poc, poc! Cine-i acolo? În numele altui diavol...
Poc, poc! Nu conteneºte de fel. Cine-i acolo?
E unul care a luat-o pe un drum presãrat cu ghiocei, spre focul veºnic?
Nu mai vreau sã fac pe portarul iadului.
Numai cã aici e prea frig ca sã fie iadul.
Îndatã, îndatã!
Mi te-ai culcat târziu, cã tot mai zaci ºi acum?
Am chefuit pân' ce cocoºul a doua oarã a cântat!
ªi bãutura, domnule, stârneºte trei lucruri.
- ªi care anume trei lucruri? - Nasul roºu, somnul ºi udul.
Desfrâul, domnule, îl ºi stârneºte, dar îl ºi stinghereºte.
Trezeºte pofta, dar te împiedicã la faptã.
Îl face ºi îl desface, îi dã ghies...
Îl þine locului, îl îmbãrbãteazã,
ºi-l vlãguieºte...
Îl face sã se aþinã... ªi sã nu se aþinã...
- Bãutura te-a fãcut de ocarã azi-noapte. - Chiar aºa!
- Stãpânul tãu s-a deºteptat? - Bunã dimineaþa.
- Bunã dimineaþa, nobile domn.
- Rgele e treaz? - Nu încã.
Mi-a poruncit sã viu la el devreme...
Mã tem cã e târziu.
Te duc la el.
Aceasta-i uºa...
Trebuie sã intru, E slujba mea anume.
- ªi pleacã astãzi regele? - Da. Aºa-i porunca.
Ce noapte rea! S-au prãbuºit de vânt, Pe când dormeam, hogeagurile casei
ªi vaiere-n vãzduh s-au auzit, Se zice, stranii gemete de moarte,
Cumplite voci vestind pârjoluri crunte.
- Grozavã noapte! - Îngrozitor!
Cumplit! Cumplit!
- Nici inima, nici graiul, nume nu-þi pot da! - Ce s-a-ntâmplat?
Un blestemat omor a pângãrit Al domnului sfinþit locaº!
- Cum? Viaþa? - Vorbeºti chiar de Mãria-sa?
Nu-mi cereþi sã vorbesc.
Priviþi... ºi-apoi vorbiþi chiar voi.
Sculaþi!
Sculaþi! Sã sune-alarma!
Sânge ºi trãdare!
Voi, Malcolm, Donalbain ºi Banquo, sus!
Treziþi-vã din somnul cel molatec Al morþii semen, sã vedeþi chiar moartea!
Sus! Sus! ªi mergeþi sã vedeþi aceastã groazã!
Voi, Malcolm, Banquo, sus! Ieºiþi din groapã
ªi-n chip de spectri mergeþi sã vedeþi Aceastã groazã!
Clopotul sã sune!
Ce s-a-ntâmplat, cã o lugubrã goarnã I-adunã-n sfat pe cei ce dorm în casã?
Vorbeºte, o, vorbeºte!
Bunã doamnã, Nu-i pentru-auzul tãu ce pot eu spune.
O, Banquo!
Al nostru domn ºi rege-a fost ucis!
Vai mie!
Cum? În casa mea?
Oriunde-ar fi, e-ngrozitor.
Îndurã-te, tu, Duff, Dezminte ºi zi cã nu-i aºa!
O, de muream c-un ceas 'naintea faptei, Aº fi avut blagoslovitã viaþã.
De azi, nimic pe lume nu-i temeinic,
Un joc e totul. Mort e harul, slava.
- I-e rãu cuiva? - Trãieºti ºi nici nu ºtii?
A fost ucis regescul vostru tatã.
- De cine? - Fãptaºii par cei din odaia lui.
Pe mâini ºi-obraz erau spoiþi de sânge. La fel erau ºi ale lor pumnale.
Îmi pare totuºi rãu cã de mânie, I-am omorât.
De ce-ai fãcut aceasta?
Dar cine poate fi-n acelaºi timp Domol ºi crâncen
Leal ºi nepãrtinitor? O, nimeni!
Ici Duncan, chip de-argint vrâstat cu sânge,
Colo tâlharii - roºul faptei lor.
Ce inimã duioasã ºi viteazã
ªi dornicã iubirea sã-ºi arate S-ar fi putut opri?
Sã ne-mbrãcãm, ºi-apoi în sfat Sã cercetãm mult crâncena ispravã,
Ca s-o putem pãtrunde cât mai bine.
Ne hãrþuie ºi temeri ºi-ndoieli,
Dar stau în mâna Domnului ºi lupt
Cu tot ce-i viclenie trãdãtoare ªi gând ascuns.
- La fel ºi eu! - ªi noi!
Tu ce-ai de gând?
Noi nu ne dãm cu ei.
- Eu plec în Englitera. - Eu în Irlanda...
Sorþii despãrþiþi Ne vor feri mai bine.
Aici se-ascund Pumnale-n ale omului surâsuri.
Sãgeata ucigaºã ce-a pornit E încã-n zbor. Sã ne pãzim de ea!
Deci, sus pe cai!
Sã nu ne sinchisim de bun rãmas!
S-o luãm din loc!
Ce-i nou pe lume, Macduff?
Cum? Nu se vede oare?
Fãptaºii-acelei grozãvii se ºtiu?
- Sunt cei uciºi de Macbeth. - Dar ce folos au tras?
Au fost plãtiþi.
Malcolm ºi Donalbain, Cei doi feciori regeºti fugind pe-ascuns,
Sunt bãnuiþi c-au pus la cale-omorul Ei înºiºi.
Acum e sigur, Pe-al þãrii tron cã va sui Macbeth.
S-a ºi ales ºi a plecat la Scone Sã fie uns.
- Te duci la Scone? - Nu, vere, plec la Fife.
Iar eu la Scone.
O, de-ai vedea doar lucruri bune. Adio!
Ai tot acum:
eºti rege, Cawdor, Glamis
Cum þi-au prezis femeile ursitei.
ªi te-ai slujit, mã tem, de-un mârºav joc.
Dar n-o sã ai urmaºi la tron. Au zis
Cã singur fi-voi stirpe ºi pãrinte Al multor regi.
Iar dacã ele sunt izvor de adevãr,
De ce a ta izbândã nu mi-ar fi Oracol chiar ºi mie,
ªi nu mi-ar da speranþã?
Mãrire þie, Macbeth! Mãrire þie, rege-al Scoþiei!
E preacinstitul oaspe!
Ar fi fost un gol ce-ar fi despodobit Serbarea noastrã, de l-am fi uitat.
Disearã-i, domnul meu, ospãþ solemn, ªi te rugãm sã vii!
Mãria-ta sã dea poruncã. Sunt al ei supus,
Prin jurãmintele cele mai sfinte Legat pe veci.
- Pleci undeva cãlare, dupã-amiazã? - Da, bunul meu stãpân.
- ªi pleci departe? - O goanã doar, de-acu ºi pânã-n cinã,
- Sã nu lipseºti de la ospãþ. - Nu, doamne!
Aud cã verii mei cei sângeroºi În Anglia se aflã ºi-n Irlanda,
ªi crudul paricid tãgãduindu-ºi.
Dar despre asta, mâine! Pe cal, deci! Pânã-n noapte când te reîntorci, adio!
- Îl iei pe Fleance? - Da, bunul meu stãpân.
Vã fie ageri caii, buni la drum, Spinãrii lor vã-ncredinþez acum.
Cu bine, dar!
- Oamenii aceia sunt gata la poruncã? - Ei sunt, stãpâne.
Sã-mi vii cu ei!
Nu-i totu-a fi ce eºti, A fi în tihnã-i totul.
Nu zadarnic mã tem de Banquo. În regeasca-i fire,
E tot ce-i de temut. E mult viteaz, E ºi-nþelept, ca-n nenfricatu-i cuget.
Doar de fãptura lui mã tem pe lume
ªi duhul meu e stãpânit de el.
Vreau pân' la cinã singur sã rãmân,
Dar Domnul sã v-ajute în rãstimp!
El a-nfruntat surorile, când ele Mã-ntâmpinau cu numele de rege,
Silindu-le-a vorbi.
L-au salutat, profetic,
Pãrinte-al unui ºir de regi.
Mi-au pus pe cap cununã fãrã rod ªi-n pumn un sceptru sterp
Ce-mi va fi smuls De-un braþ strãin, de n-am un fiu la tron.
De-o fi aºa,
pentru-ai lui Banquo fii Mi-am pângãrit simþirea.
Pentru ei, Ucisu-l-am pe Duncan.
Ca regi sã-i fac.
Stirpea lui Banquo, regi!
Aºteaptã-n poartã pânã ce te chem!
- N-am stat noi, oare, ieri, tustrei de vorbã? - Aºa-i, mãria-ta, chiar ieri.
Ei bine, V-aþi mai gândit la ce v-am spus?
Sã ºtiþi Cã el a fost cel care v-a-njosit
Nu eu, nevinovatul, cum credeaþi!
Ne-ai spus acestea!
Rãbdarea-n voi precumpãneºte-atât Cã-i treceþi totul cu vederea?
Sunteþi atât de cuvioºi, cã pentru el ªi-ai sãi urmaºi sã daþi ºi rugãciuni,
Când mâna-i grea v-a-ncovoiat spre groapã, Pe-ai voºtri sãrãcindu-i?
Oameni suntem!
În scripte, oameni sunteþi, da!
Tot astfel Copoii, ogarii, corcii ºi lãþoºii,
Prepelicarii, câinii-lupi, zãvoii, Sunt laolaltã câini.
La fel ºi omul...
Ei bine... Loc de-aveþi pe listã,
Nu printre oameni ultimii, sã-mi spuneþi,
ªi-am sã vã las o sarcinã pe seamã
Prin care-l veþi rãpune pe vrãjmaº
ªi vã legaþi ºi de iubirea mea,
Eu care sufãr cât îl ºtiu în viaþã
ªi mã-ntremez prin moartea lui.
Eu sunt un om atât de scos din fire De pumnul lumii ºi de trânta ei,
Cã fac orice s-o-nfrunt.
Iar eu sunt altul.
Voi ºtiþi cã Banquo A fost duºmanul vostru...
- Da, ºtim, stãpâne. - El e ºi-al meu!
Pot oriºicând Sã-l mãtur silnic ºi fãþiº din cale-mi
Spunând: aºa vreau eu!
Dar n-am s-o fac,
Cãci am prieteni care sunt ºi-ai lui.
Iubirea lor nu trebuie s-o pierd.
De-aceea ispitesc al vostru sprijin
ªi-ascund de vãzul lumii fapta asta, Din pricini cu temei.
- Va fi-mplinitã-a ta poruncã! - V-aþi luminat de-un gând.
Iar totul sã se facã-n astã-searã. Dar nu lângã palat.
ªi ca sã fie O bunã treabã, fãrã de cusur,
Fleance, feciorul sãu, ce-l însoþeºte
De lipsa cãrui nu puþin îmi pasã, Va trebui cu tatãl sãu sã-mpartã
Destinu-acelui ceas întunecat.
- Dar hotãrâþi-vã! Mã-ntorc la voi. - Ne-am hotãrât, stãpâne!
Le spune unde sã-ºi întindã pânda!
De ce mereu te-nsingurezi, stãpâne?
ªi te-nsoþeºti cu rele-nchipuiri
ªi gânduri ce-ar fi trebuit sã moarã, Cu cei la care nencetat se-ntorc?
Ce n-are leac nu meritã privire. Ce-a fost fãcut rãmâne bun fãcut.
Crestat-am ºarpele, nu l-am ucis.
Desfacã-se-al pãmântului chenar, Decât cu spaimã sã mâncãm o pâine
ªi sã dormim cu groaznice vedenii Ce noaptea ne frãmântã.
O, mai bine Sã fim cu mortul care,
ªi pacea noastrã, pãcii l-am trimis, Decât, prin chin, s-ajungi smintit pe veci.
E-n groapã Duncan.
Dupã al vieþii zbucium El doarme-adânc.
Trãdarea s-a-mplinit.
Urzeli, otravã, fier ºi cotropire,
- Nimic nu-l mai atinge. - Vino, lasã, stãpâne bun...
Însenineazã-þi fruntea,
Fii vesel, mândru, printre oaspeþi, seara.
Aºa voi fi.
Tu, draga mea, la fel.
Mi-i plin de scorpii cugetul, iubito;
Tu ºtii cã Fleance ºi Banquo mai trãiesc.
Dar n-au cu viaþa legãmânt pe veci.
Mai sunt mijloace: pot a fi loviþi.
Te bucurã!
Nu-ºi zboarã liliacul Mânãstirescu-i zbor,
Þestos în aripi, la-l Hecatei glas,
Nu va trezi cu molcomul sãu zumzet
Al nopþii leneº zvon,
Când va sã fie o faptã mult cumplitã.
Care faptã?
Rãmâi curatã-n neºtiinþa ta, Odorul meu, ºi-apoi vei bate-n palme.
Te-apropie, ºoimar al nopþii,
Leagã sfioºii ochi ai zilei milostive!
Cu nevãzuta, crâncena ta mânã,
Sã smulgi, sã spulberi legãmântul care Mã face sã pãlesc.
Lumina moare,
ªi corbul, iatã-l, zborul îºi întinde Spre codrul plin de ciori...
Adorm pe rând Fãpturile plãpânde ale zilei,
Iar solii nopþii, cei întunecaþi, Prãdalnic se trezesc.
- Dar cin' þi-a poruncit sã vii? - Macbeth.
Nu dã de bãnuit. Ne îndrumeazã
ªi ºtie bine ce-avem de fãcut, Cu de-amãnuntul.
Deci, rãmâi cu noi.
Cu raze pale apusu-abia luceºte
Iar cei pândiþi de noi se-apropie.
Pe ceas e ziuã,
Dar facla cãlãtoare-i sugrumatã De negre umbre.
E izbânda nopþii, Sau ziua s-a-ntristat cã faþa lumii
Se-ngroapã-n bezne, când lumina vie
Menitã-i s-o sãrute?
Vremea e a ploaie...
Sã plouã, dar!
Trãdare!
Fugi, Fleance, fugi!
Fugi!
Ai sânge pe obraz.
- E de la Banquo. - L-aþi curãþat?
Eu l-am crestat la gât sã-i fac un bine.
Eºti bun casap.
Dar meºter e acela Ce l-a-njunghiat pe Fleance.
Tu, de-ai fãcut-o, Eºti fãr' de seamãn.
Preaslãvit stãpâne, Fleance a scãpat...
Mã-ntoarce boala iar...
Puteam fi-ntreg, Ca marmura curat, ca stânca trainic,
ªi-s prins ºi strâns de temeri ºi-ndoieli Hãrþuitoare...
- Banquo-i la loc sigur? - Stãpâne, da!
E sigur într-un ºanþ, Cu douãzeci de rãni adânci la cap.
Deci ºarpele bãtrân e la pãmânt,
Iar viermele fugar, prin firea lui, Cu vremea va putea venin sã aibã,
Dar n-are încã dinþi.
Tu, du-te. Mâine vom sta de vorbã iar.
Îºi ºtie rangul fiecare.
- ªedeþi ºi-un bun venit la toþi! - Mãrire þie!
Doamna îºi þine rangul.
Voi coborî eu însumi printre oaspeþi, Sã fiu ca o smeritã gazdã.
- Regesc stãpâne, nu-ndemni la veselie... - O, dulce cãlãuzã!
Beau pentru veselia mesii-ntregi
ªi pentru Banquo, dragul meu prieten,
De-ar fi ºi el aici!
Banquo!
Vã urez deci, la poftã bunã, Bunã mistuire, ºi sãnãtate!
Sire, nu iei loc?
Regele Cinsteascã-ne cu-a sa crãiascã faþã...
- Dar masa-i plinã. - Ai loc oprit, stãpâne...
- Dar unde? - Aici, stãpâne bun...
- Cine-a fãcut aceasta? - Ce, stãpâne?
Doar n-am fãcut-o eu?
De ce-þi tot scuturi Spre mine pletele de sânge pline?
I-e rãu mãriei-sale!
ªedeþi, prieteni buni! Stãpânul nostru E-ades-aºa: din tinereþe-a fost.
Luaþi loc, vã rog! E trecãtor ce are. O clipã doar, ºi iar îi va fi bine.
- Bãrbat eºti tu? - Sunt...
Mã-ncumet sã privesc La ce-ar îngãlbeni chiar ºi pe dracu!
Prostii!
E doar icoana fricii tale,
Pumnalul din vãzduh ce te ducea, Precum spuneai, la Duncan... Ruºine þie!
De ce pãleºti?
Nu vezi, la urma urmei, Decât un scaun...
Te rog priveºte! Uite-acolo! Ce zici? Ce-mi pasã!
Napoi! Dispari! Pãmântul sã te-nghitã! N-ai mãduvã, Þi-e sângele-ngheþat,
ªi n-ai privire-n ochii orbitori Ce m-aþintesc.
Tot ce cuteaz-un om, cutez:
Ia-þi orice-nfãþiºare-afarã de-asta, ªi nervii-mi vajnic nu vor tremura.
Afarã, umbrã groaznicã, afarã, Batjocurã fãrã de trup!
Cum?
Nebunia te-a fãcut neom?
- Dar l-am vãzut precum mã vezi!. - Ruºine!
S-au mai fãcut ºi-n vechi vãrsãri de sânge,
ªi s-au mai sãvârºit de-atunci omoruri, Cumplite foarte pentru-al nostru-auz.
Pe atunci un om cu creierii zdrobiþi Murea, ºi-atâta tot!
Dar azi învie Cu douãzeci de rãni de moarte-n cap...
Ai spart ospãþul, ai gonit plãcerea Cu tulburarea ta uluitoare.
Pot fi oare, pot trece peste noi Astfel de lucruri, ca un nor de varã,
ªi nici mãcar sã nu ne minunãm?
Mã scoþi din fire, chiar aºa cum sunt,
Cã poþi vedea asemenea priveliºti
ªi-obrajii-þi sunt tot rumeni...
Pe când ai mei pãlesc de groazã!
Ce priveliºti, doamne?
O, nu-i vorbi, se simte tot mai rãu...
Orice-ntrebare-l mânie nespus. Drum bun atunci.
Plecaþi ºi peste rând, Plecaþi îndatã, însã.
Noapte bunã, Iar regelui, mai multã sãnãtate!
Din suflet, noapte bunã tuturor.
Va curge sânge,-aºa se zice. Sângele vrea sânge.
Pietre au fost vãzute Miºcându-se, ºi arborii vorbind.
O fi târziu?
E noaptea-n harþ cu ziua.
Ce zici cã Macduff nu dã ascultare Sã vie la poruncã? L-ai chemat?
De unde ºtii, stãpâne?
O ºtiu întâmplãtor.
Nu-i casã-n care sã nu þin o iscoadã.
Îþi trebui' somnul, tihna firii noastre.
Hai sã dormim!
Eu mâine-n zori mã duc la ursitori, Sã-mi spunã ºi mai mult.
Cãci vreau sã aflu Pe-o cale cât de rea ce-o fi mai rãu.
Sfinþeºte orice cãi folosul meu...
ªi-atât am mers prin sânge, cã-i mai greu
Sã dau napoi decât sã merg nainte.
Ciudate lucruri port în a mea minte, Ce-ºi vor da mâna
Sã se-nfãptuiascã Pânã ce nimeni n-o sã le ghiceascã.
Prea tineri suntem încã-n ale faptei.
Degetele când mã piºcã, Vreun pãgân încoa' se miºcã.
Voi, tainice ºi negre vrãjitoare, Din miez de noapte, ce-aþi mai pus la cale?
O faptã fãrã nume.
Toarnã-i, toarnã-i, zoru-i mare, Foc ºi clocot la cãldare!
Tu, ce-n somn, râios broscoi, Sub un îngheþat pietroi,
Cu venin te umfli-ntruna, Nopþi ºi zile treizeciºiuna.
Muºchi de ºarpe din bãltoace Fierbi în oalã ºi te coace!
Ochiul guºterului, iatã, ªi un deget de brotac,
Lâna de pe liliac,
Din ºopârlã un picior, Peana cucuvãilor,
Fiarbã vraja ce nu iartã.
Nas de turc, bot de harap, Fierea toatã dintr-un þap
Toarnã-i, toarnã-i, zoru-i mare, Foc ºi clocot la cãldare!
ªi ficaþii-unui iudeu, Colþ de lup ºi solz de smeu,
Vã conjur, Pe tot ce ºtiþi, oricum l-aflaþi!
- Rãspundeþi-mi la ceea ce vã-ntreb! - Vorbeºte, deci!
- Întreabã! - Vom rãspunde!
Zi, vrei s-auzi din gura noastrã numai, Sau a stãpânilor?
Cheamã-i! Vreau sã-i vãd!
Fã-te-ncoace, mic sau mare, Sã lucrezi cu-ndemânare.
- O, tainicã putere, spune-mi mie... - El gându-þi ºtie!
Macbeth, Macbeth, Macbeth.
De Macduff te fereºte... Cel than din Fife...
Mi-ai pus pe ranã degetul.
- Dar stai, o vorbã doar! - Poruncile nu-i plac.
- Fii crud ºi dârz. - De om, fii nenfricat!
Niciunui ins nãscut dintr-o femeie. Sã-nvingã pe Macbeth nu-i este dat.
Deci poþi trãi, Macduff, de ce m-aº teme?
Dar vreau o îndoitã chezãºie, Zãlog luând ursitei:
Vei muri!
- Macbeth nu va fi-nvins nicicând. - Nicicând, nicicând.
Decât când fi-va pornit din Birnam, codrul,
Împotriva colinei 'nalte de la Dunsinane.
Aceasta n-o sã fie niciodatã! Cine-ar putea sili pãdurea toatã
Sã-ºi smulgã arborii din rãdãcinã?
Ce dulce prevestire ºi deplinã!
Dar înc-un singur lucru aº vrea sã mai aud:
- Urmaºii lui Banquo vor domni vreodatã? - Nu cãta sã ºtii mai mult!
Dar vreau sã aflu. Dacã mã respingeþi, Blestem pe veci asuprã-vã!
Prea mult aduci cu spiritul lui Banquo.
Coroana ta îmi arde ochii!
E-un ºir, ce-ajunge-n ziua de apoi?
Cumplitã-i arãtarea ºi-i aievea,
Cã Banquo plin de sânge, îmi zâmbeºte,
ªi mi-i aratã cã-s ai lui!
Dar unde sunt?
S-au dus!
Duhoare fi-le-ar vântul cãlãrit,
ªi-afurisiþi cei ce se-ncred în ele!
Macduff fugit-a.
- Nu poþi a-mi spune unde? - La curtea Angliei.
Acolo unde e ºi al lui Duncan fiu.
Macduff s-a dus ºi el la sfântul rege Sã cearã ajutor
Din Northumberland la bravul Seyward...
Sã fim în stare-a dãrui din nou O pâine mesei noastre,
Nopþii, somnul, Sã izgonim cuþitul sângeros!
Un înger sfânt sã ducã-n în Anglia solia
Cã fi-va binecuvântat-a noastrã þarã Ce geme sub o mânã blestematã...
Blândã doamnã...
Murit-a bunul Duncan...
Macbeth l-a plâns pe Duncan. Vai, murise...
Iar bravul Banquo prea umbla târziu.
Poþi spune chiar c-a fost ucis de Fleance, De vreme ce-a fugit.
Nu-i bine omul Sã hoinãreascã noaptea prea târziu,
ªi cine nu gândeºte cât de groaznic A fost cã Malcolm ºi cu Donalbain
- Pe blândul lor pãrinte l-au ucis?! - O, mârºav fapt!
Mâhnit ce-a fost Macbeth...
- ªi de-ar avea pe cei doi fii sub cheie... - Domnul sã-i fereascã!
Ce va sã zicã sã omori un tatã!
La fel ºi Fleance...
Pace!
Ce veºti sunt?
Macduff fugit-an Englitera.
- În Englitera? - Da, bunule stãpân.
O, timp, preîntâmpini cruntele-mi isprãvi.
Lovesc pe negândite Castelul lui Macduff.
Pe Fife pun mâna.
ªi trec prin ascuþiº de spadã Copii, soþie,
ªi toþi din neamul lui. Sãrmanii...
ªi totul facã-se fãrã bravadã,
Cât cald mi-i gândul...
- Rãbdare, doamnã... - N-a avut nici el.
E-o nebunie fuga lui, ºi frica, Nu fapta numai, trãdãtori ne face.
- Fricos sau înþelept, nu poþi sã ºtii! - Înþelept?!
Sã-þi laºi copii, soþie, rang ºi casã Într-un loc din care fugi tu însuþi?
Nu ne-a iubit!
El n-are al firii simþ.
Chiar pitulicea, biata, Din pãsãri cea mai firavã, se bate
Cu buha-n cuibu-i pentru puii sãi.
- Da, frica-i totul, dragostea nimic. - Dã-þi bine seama, preaiubitã varã.
E vrednic soþul tãu ºi luminat,
El rostu-nfriguratei vremi îl ºtie.
Cu bine, dar! Curând voi fi-napoi!
Când toate merg din rãu în rãu, se-opresc
Sau chiar se-ntorc la loc.
Drãguþe vere,
Ai binecuvântarea mea.
El tatã are, dar e-orfan de el.
Am ºi plecat, acum.
- De unde-ai sã-þi gãseºti alt tatã? - Iar tu, de unde-ai sã-þi gãseºti alt soþ?
Eu pot sã-mi cumpãr douãzeci, în piaþã.
- Tata e un trãdãtor? - O, da, a fost.
- Ce-nseamnã-a fi un trãdãtor? - E cel ce face-un jurãmânt ºi minte.
ªi toþi ce fac aºa sunt trãdãtori?
Oricine face-aºa e trãdãtor ªi trebuie sã fie spînzurat.
- ªi cine trebui' sã le punã ºtreangul? - Tot omul care e cinstit.
Atunci mincinoºii sunt niºte proºti,
fiindcã sunt destui mincinoºi pe lume
ca sã le punã ºtreangul de gât oamenilor cinstiþi.
- Biet maimuþoi! Te-ajute Dumnezeu! - L-ai plânge, dacã-i mort...
Bãrbatul unde-þi este?
N-o fi-ntr-un loc atât de urgisit Ca sã-l gãseºti chiar tu!
E-un trãdãtor!
- Tu minþi, mojic lãþos! - Na, plodule!
Sãmânþã proaspãtã de trãdãtor!
M-a omorât, mamã...
Pe lângã plimbarea asta ºi alte purtãri, ce ai mai auzit-o spunând?
Ceva, domnul meu, ce n-aº vrea sã repet.
Sunt doctor, mie poþi sã-mi spui, ºi chiar se cuvine sã o faci.
Nici domniei tale, nici altcuiva,
pentru cã n-am niciun martor sã-mi întãreascã spusele.
- Vezi, e cu ochii deschiºi... - Da, dar nu vede nimic.
- Ce-o fi fãcând acum? - E o deprindere de-a ei.
Ca ºi cum s-ar spãla pe mâini.
Aici tot mai vãd o patã...
Piei, patã blestematã!
Piei îþi spun!
Unul...
Doi.
E vremea s-o facem.
Iadul adâncit în beznã...
Ruºine, stãpâne, ruºine! Ostaº, sã-i fie fricã?
De ce sã ne temem cã aflã cineva? Suntem puternici, nimeni nu ne poate cere socotealã!
Dar cine ar fi crezut cã bãtrânul are atâta sânge în vine?
Ei, ei, ei...
Thanul din Fife avea o soþie.
Unde e acum?
Cum? Mâinile astea n-au sã mai fie niciodatã curate?
Ajunge, stãpâne, ajunge! Strici totul dacã tresari aºa.
- Lasã, lasã! ªtii ce nu se cãdea sã ºtii. - Dânsa a vorbit ce nu trebuie, vãd bine.
Tot mai miroase a sânge aici!
Toate balsamurile Arabiei nu vor putea sã cureþe mâna asta micã!
Ce mai suspin! Are povarã grea pe inimã.
Spalã-te pe mâini, pune-þi halatul!
Nu te-ngãlbeni aºa!
Þi-am mai spus cã Banquo a fost îngropat, nu poate sã iasã din mormânt.
Chiar aºa?
La culcare! La culcare!
Vino, vino!
Vino, dã-mi mâna!
Ce s-a fãcut, fãcut rãmâne.
Hai la culcare, hai!
Doamna duce lipsã De un preot, nu de-un vraci.
Ne ierte Domnul!
Ai grijã! Depãrteazã orice mijloc De-a-ºi face rãu! Vegheaz-o nencetat!
- Noapte bunã! - ªi þie, doctor bun.
Cum stã bolnava, doctore?
Ea nu-i bolnavã-atât, ci tulburatã De rele nãluciri ce-i stricã somnul.
Dar vindec-o!
Nu poþi tãmãdui O rãtãcire a minþii ei,
Sã-i smulgi Din amintire-un chin cu rãdãcinã?
Din gând sã ºtergi întipãrita-i grijã?
ªi prin vreun dulce de-al uitãrii leac
S-o uºurezi de-ameninþarea grea Ce inima-i apasã?
Doar prin sine Se vindecã bolnavu-n cazuri de-astea.
La naiba cu ºtiinþa!
Destul cu-atâtea veºti! Sã zboare toate!
Cât codrul Birnam nu o ia spre Dunsinane, Eu nu mã tem!
ªi tinerelul Malcolm? N-a fost ºi el nãscut dintr-o femeie?
Cã duhuri mi-au rostit - Care cunosc întreaga muritorilor ursitã,
"Nu-þi fie fricã!
"N-o s-aib-un om nãscut dintr-o femeie Putere asuprã-þi."
Thani vicleni, fugiþi,
De-a valma fiþi cu trântorii englezi!
Þara asta dã-n genunchi sub jug.
Ea plânge, sângereazã
ªi zilnic se adaugã la rãni o plagã nouã.
ªi alt plâns de-orfan ºi-alt geamãt de vãdanã,
ªi noi dureri lovesc în faþã cerul
Ce, rãsunând, al Scoþiei suspin l-îngânã.
Vezi, cine vine?
E un om din þarã. Nu-l cunosc anume.
O, bun venit la noi, preascumpe vere.
Fii binevenit.
- Cum stãm cu Scoþia? - Sãrmanã þarã!
Atât de îngrozitã-i de ea însãºi, Cã nu-i poþi spune mamã, ci mormânt.
- Ce pacoste mai nouã ºtii? - Ne-aduce alta fiecare ceas.
- Ce face soaþa mea? - Bine...
- ªi toþi copiii mei? - ªi ei, la fel.
- Sã-i fi lãsat tiranul oare-n pace? - Când i-am lãsat, erau în bunã pace.
Nu fi zgârcit la vorbã - ce s-aude?
Doar sã te-arãþi, ºi-n Scoþia toatã oºti rãsar! ªi vor lupta chiar ºi femeile!
Va sã-i aline sosirea noastrã!
ªi buna Anglie m-ajutã Cu zece mii de-oºteni sub Seyward bravul.
Soldat mai încercat ºi bun Nu afli în lumea lui Cristos.
De ce n-aduc îmbãrbãtãri ºi eu?
Port veºti pe care Mai bine le-aº urla-n pustietãþi,
Acolo unde-auzul nu le-ar prinde.
- E vorba de vreun pãs obºtesc? - Tot greul cade-asupra ta!
Sã nu mã cruþi! De este-a mea, vorbeºte!
Castelul tãu luat e. Copii, soþie, cãsãpiþi sãlbatec.
O, cer îndurãtor!
Ce-i omule?
De ce-þi fereºti privirea?
Dã-i jalei glas.
ªi pe copii?
Copii, soþie, slugi, Tot ce-au gãsit.
Iar eu lipseam de-acolo!
- Ucisã-i ºi soþia mea? - Þi-am spus...
Fii tare! Crunta noastrã rãzbunare
Sã fie leacul ãstui chin de moarte.
El nu are copii!
Micuþii mei!
Pe toþi ai spus?
Hultan drãcesc, pe toþi? Cum?
Gingaºii mei pui ºi-alor mãicuþã Uciºi deodatã?
Fii bãrbat!
Dar va sã o ºi simt ca un bãrbat.
Nu pot sã uit nicicum
C-atât mi-au fost de dragi!
Iar cerul i-a vãzut ºi-a-ngãduit...
Macduff miºel! Ei numai pentru tine au fost uciºi!
Cã nu din vina lor, ci din a mea S-a nãpustit pe viaþa lor mãcelul!
Sã-i odihneascã Dumnezeu acum!
Ascute-þi spada ta pe-aceastã piatrã!
Preschimbã-se-n mânie jalea ta,
Iar inima nu-þi domoli! Asmute-o!
Dar, sfinte Doamne, Nu-mi da niciun rãgaz.
Ci faþã-n faþã Cu-acest duºman al Scoþiei mã pune...
Oºtirea-i gata. Macbeth e copt. Sã-l scuture uneltele cereºti.
Sã-mi stea-n bãtaia spadei!
De-o scãpa... Sã-l iere Domnul!
- Ce-i cu tiranul? - A-ntãrit puternic cetatea Dunsinane.
Nebun, spun unii...
Rãzboinicã mânie-o þin acei Ce nu-l urãsc destul.
Cei strânºi în preajmã L-ascultã nu de drag, ci din poruncã.
ªi-ºi simte-acum hlamida cum i-atârnã
ªi cum ºi-o pierde, strai de uriaº Pe-un hoþ pitic.
Tot ce e viu într-însul, Se blestemã de-a fi al sãu.
Vin oºti din Englitera-n cap cu Malcolm, Cu unchiu-i Seyward ºi Macduff.
Sã-i întâlnim la codrul Birnam! Ei pe acolo vin.
Smoleascã-te Satana, chip de caº! De unde-mi vii, de-arãþi ca un gânsac?
Sunt zece mii...
- De gâºte, mãi mojice? - Soldaþi, stãpâne!
Boieºte-þi frica! Ce soldaþi, otreapã?
La spaimã-ndemni, cu-obrazu-þi alb ca rufa!
Ce fel de-ostaºi, tu, faþã covãsitã?
Englezi, s-avem iertare.
Seyton!
Sã nu-þi vãd mutra, ieºi!
Mi-i silã când vãd...
Hei, Seyton!
Am trãit destul.
Al vieþii drum Se pierde-n toamna galbenelor foi.
ªi tot ce însoþeºte bãtrâneþea: Respect, iubire,
ascultare ºi cete de prieteni...
Nu trebui' sã le-aºtept...
Ci doar blesteme.
Tãcute, dar adânci.
ªi linguºiri.
Un zvon pe care sã-l resping-ar vrea Sãrmanul suflet, însã nu-ndrãzneºte.
- Seyton! - Ce porunceºte domnul meu?
- Ce veºti mai sunt? - Se-adevereºte-ntocmai tot ce ºtii.
Lupt, pânã-mi hãcui carnea de pe oase.
- Armura dã-mi-o! - Nu-i nevoie încã!
Dar vreau s-o-mbrac!
Trimite ºi-alþi cãlãri sã batã þara!
La ºtreang miºeii toþi!
Sã-mi pui armura, ºi sabia sã-mi dai!
Doctore, de mine thanii fug.
Mai iute, domnul meu!
În apa þãrii de poþi citi ºi-afla ce boalã are
S-o cureþi, s-o faci zdravãnã ca-alt'datã.
Din palme-aº bate, de-aº sili ecoul S-aplaude ºi el.
Ia-mi asta,-þi spun!
Cu ce revent, sau alte curãþenii
Sã-i scot afarã pe englezii ãºtia?
- Ai auzit de ei? - Stãpâne, da!
Regeºtile-þi mãsuri m-au lãmurit întrucâtva.
De moarte ºi prãpãd eu nu mã tem
Cât codrul Birnam nu-i la Dunsinane!
La Dunsinane, de scap de-aicea viu,
Oricât mi s-ar plãti, tot nu mai viu.
- Ce codru-avem în faþã? - Codrul Birnam.
Mi-au ieºit în cale în ziua biruinþei
ºi m-am încredinþat prin cele mai neîndoioase dovezi
cã au mai multã ºtiinþã decât muritorii de rând
Pe când ardeam de dorinþa de a le întreba mai departe,
iatã cã sosesc trimiºii regelui, zicându-mi Than de Cawdor
cu care nume mã întâmpinaserã ºi cele trei surori proroace
salutându-mã pentru vremea ce va sã vie:
Slavã þie, tu care vei fi rege!
Am crezut nimerit sã-þi împãrtãºesc aceasta, scumpã tovarãºã a mãririi mele,
ca sã nu fii lipsitã de partea ta de bucurie,
neºtiind de mãrirea care-þi este fãgãduitã.
Pãstreaz-o în taina inimii tale,
ºi rãmâi cu bine.
Pe zidul dinafarã puneþi steaguri!
Ei vin", e strigãtul.
Castelul trainic îºi bate joc De-ncercuirea lor!
Sã zacã-n voie-aici de boli ºi foame!
De n-ar fi fost de-ai noºtri sã-i ajute,
I-opream nãprasnic, piept la piept, zvârlindu-i Napoi la ei.
Ce-i zgomotul acesta?
Aproape c-am uitat ce-nseamnã frica.
Pe vremuri, auzind în noapte-un strigãt Aº fi-ngheþat.
Mi se zburlea, tot pãrul,
Ca-nsufleþit, la-auzul suferinþei.
Dar sunt sãtul de grozãvii.
Cine-a strigat?
Regina a murit, stãpâne!
Ea trebuia sã moarã mai târziu.
Aveam rãgaz s-ascult astfel de veste...
Dar mâine ºi iar mâine, tot mereu,
Cu pas mãrunt se-alungã zi de zi,
Spre cel din urmã semn din cartea vremii.
ªi fiecare ieri" a luminat Nebunilor pe-al morþii drum de colb.
Te stinge dar, candelã de o clipã!
Cã viaþa-i doar o umbrã cãlãtoare,
Un biet actor, ce-n ora lui, pe scenã, Se zbuciumã,
ªi-apoi nu-l mai auzi...
E-un basm bãsnit de-un prost,
de furii ºi de nerozie ºi fãr' de nicio noimã.
- Stãpâne drag! - Vorbeºte, iute!
Aº vrea sã spun ce ºtiu c-am ºi vãzut, Dar cum sã fac...
Ei? Spune, domnul meu.
Fãceam de strajã-n deal. Privii spre Birnam
ªi, iatã, parcã am vãzut pãdurea Cã prinde-a se miºca.
Rob mincinos!
O vezi venind pe cale, la trei leghe, Ai zice-un crâng în mers.
Dac-ai minþit, Te-atârn de viu de cel dintâi copac
Sã te usuci de foame.
N-ai teamã cât timp pãdurea Birnam Nu va porni spre Dunsinane...
ªi-acum Pãdurea vine cãtre Dunsinane.
Un ram tãiat-a tot ostaºul, Sã-l ia cu el.
Umbresc al oastei numãr
ªi greº vor da iscoadele duºmane În darea lor de seamã.
Mã simt de soare istovit deodatã
ªi-aº vrea sã vãd pierind zidirea toatã.
Sã sune-alarma!
Vino, vânt, pierzare! Murim mãcar cu zaua pe spinare!
Sunaþi din goarnã limpede!
Tu, vrednic Macduff, ºi tânãrul Seyward, Porniþi primul asalt!
Sã te vãd, tirane!
Ajutã-mã, ursitã, sã-l gãsesc! Nu-þi cer nimic mai mult!
De-i fi ucis, ºi nu de mâna mea,
Soþia ºi copiii mei ca umbre Mã vor mustra pe veci.
Ce nume porþi?
- Te sperii de-l auzi! - Nu...
Nici de-ai avea un nume mai de foc Decât se poartã-n iad.
Eu sunt Macbeth!
Nici dracul n-ar rosti ceva mai hâd Urechii mele.
- Nu, nici mai temut! - Tu minþi, tiran hulit!
Cu spada mea, Þi-oi dovedi minciuna!
Nãscut ai fost ºi tu dintr-o femeie...
Ei m-au legat de par,
Nu pot fugi, Silit sã lupt ca ursul încolþit!
De ce sã mor, ca un roman smintit, în spada mea?
Cât timp vãd oameni vii Lovirile-s mai bune pentru ei.
Dar cine-i cel ce nu-i nãscut de-o mamã?
Cã doar de el mi-e dat sã-mi fie teamã!
Aici, tu, câine-al iadului... Aici!
Te-am ocolit pe tine dintre ei.
Eu nu vorbesc.
Cuvântul meu e-n spadã!
Predã-te, dar, miºelule!
Mi-e sufletul...
Prea încãrcat De sângele-alor tãi.
Pe creºtete ce pot fi rãnite Abate-þi fierul!
Port vrãjitã viaþã.
Nu-i dat sã mã rãpunã, nimãnui Nãscut de-o mamã!
Nu te încrede-n vrãji.
Iar îngerul pe care l-ai slujit sã-þi spunã el
Cã smuls a fost Macduff Pretimpuriu din sânul maicii sale!
Blestem pe gura care-mi spune-aceasta:
Ea surpã tot ce-i mai bãrbat în mine.
Sã nu mai cred în diavoli scamatori! Ne hãrþuie cu vorbe în doi peri.
Cuvântul dat ºi-l þin doar la ureche, Dar mint nãdejdii noastre.
Eu nu mã dau,
Cu fruntea-n colb, la gleznele lui Malcolm,
Hulit de-al gloatelor blestem sã fiu!
Deºi-i la Dunsinane pãdurea Birnam,
ªi-mi stai potrivnic tu, cel nenãscut Dintr-o femeie,
Tot îmi încerc norocul!
Macduff, loveºte!
Fie blestemat Cel care strigã-ntâi: Destul! M-am dat!
Plãtit-am ieftin ziua asta mare.
Slãvit fii, rege! Rege eºti!
Priveºte la blestematul despotului cap!
E slobod veacul.
Slãvit fii, rege-al Scoþiei!
Traducerea: Dappon (alfiaro@yahoo.com)